![Моринські нас називають «кобзарями», а ми їх – «сиротами» Моринські нас називають «кобзарями», а ми їх – «сиротами»](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/thumb_files/630_360_1709810999-686.jpg)
Моринські нас називають «кобзарями», а ми їх – «сиротами»
На малій батьківщині Тараса Шевченка села Моринці й Шевченкове готуються до 210-ї річниці з дня народження Кобзаря. Наближення ювілею ніяк не зарадило давній прихованій конкуренції: жителі Шевченкового (колишньої Кирилівки, або ж Керелівки) вважають, що Моринці несправедливо відібрали в них частину слави, а у Моринцях заздрять своїм набагато відомішим сусідам. Отож не дивно, що свого часу їм не вдалося домовитися про створення однієї громади: Шевченкове стало центром і має в підпорядкуванні вісім сіл, а Моринці приєдналися до далекої Звенигородки.
Чим живе батьківщина поета на третій рік повномасштабної війни, як тут вчаться школярі і скільки дорослих пішли захищати рідні хати і вишневі садки, дізнався кореспондент Укрінформу.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810013-238.jpg)
НАД НАМИ ЛЕТЯТЬ «ШАХЕДИ», ТА МИ НЕ НАЛЯКАНІ
Коли їдеш автобусом із Вільшаної, то на наближення села Шевченкового Звенигородського району вказують дві ознаки: раптом у забутому Богом селищі, а радше хуторі Кононове-Івасів бачиш табличку з назвою «вулиця Щепкіна». Степан Щепкін – відомий у ХІХ столітті артист і друг Тараса Шевченка. Інша прикмета – ями. Дорога стає просто нестерпною, і автобус, як ведмідь, перевалюється в них з боку на бік.
У центрі села розташовані два храми: один, під сірою бляхою, Православної церкви України, другий, під синьою, – промосковської УПЦ. Помічаю і дещо нове з часу моїх останніх відвідин: перед пам'ятником Кобзарю на центральній площі виставлено 11 портретів загиблих на війні з Росією жителів громади. Наймолодший – 22-річний Владислав Євдунов. Нетипове для цього села прізвище.
- Владислав – переселенець із Луганщини. Там усі чоловіки з родини після переїзду пішли воювати – батько й два сини. На жаль, наймолодший загинув, – каже сільський голова Сергій Смалько.
Запитання про найпоширеніші прізвища в селі змушує голову задуматися на кілька секунд:
- А що тут думати, – каже, ніби спохопившись. – Шевченки, Кириченки, Ільченки й Голуби.
![Сергій Смалько Сергій Смалько](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810016-505.jpg)
Голова розповідає про свого прапрадіда: той був другом Шевченка, разом із майбутнім поетом ходив у школу до дяка.
- Досі жалкую, що в дитинстві не записував своїх бабусь, які багато чого оповідали про Шевченка такого, чого в книжках не напишуть. Це ж село! Тут ще подумати не встигнеш, а сусіди вже знають! А тепер бабусі померли, а разом із ними – і їхні байки.
Смалько зазначає, що сьогодні село живе в інших реаліях – війна.
- Із чотирьох тисяч жителів громади на війні понад 200 чоловіків, 5% від усього населення, можна сказати, золотий фонд: місцеві фермери, працьовиті й дуже порядні. Вийдіть на вулицю й подивіться – чоловіків майже не зустрінете. Я сам офіцер запасу, отримав повістку в листопаді 2022 року. Пройшов медогляд, визнали придатним. В останній момент завернули, сказали виконувати свої обов'язки.
У перші дні повномасштабної війни в громаді ставили блокпости. Тепер інша турбота – «шахеди» і ракети.
- Ракету було збито над громадою, бойова частина знищена в повітрі, кілька «мопедів» також. – Смалько показує фотографії з телефону. – Один із «шахедів» зачепився за високовольтну лінію і впав сам. Найближче падіння було за 300 метрів від села. Літає це дрантя над нашими селами часто. Але ми не налякані: вовка боятися – до лісу не ходити.
У шафі, за спиною голови, помічаю кілька подяк від військових.
НЕПОЗБУВНІ ПРОБЛЕМИ: ПОГАНІ ДОРОГИ Й МОСКОВСЬКІ ПОПИ
- Якщо абстрагуватися від війни, то найбільша проблема – дороги. Маємо дві, Т-64 і Р-24. Обидві не в нашому підпорядкуванні, тож ремонтувати не маємо права. До війни їх починали латати, а потім залишили, – бідкається голова.
Ще одна проблема, каже, медична амбулаторія. В програму, яку реалізовували кілька років тому, громаду не взяли, тепер тут працюють два лікарі-пенсіонери. Ніхто з молодих у село не хоче їхати. Навіть переселенці про село чути не бажають. Тому поки що так.
- Тут з роботою не розженешся: є агрофірма, пожежна частина, сільська рада, й усе. Бюджет громади – 40 млн грн. Маємо дві школи – інтернат і опорну. Також є сільськогосподарський коледж. Інтернатом опікується департамент освіти й науки Черкаської ОДА, другою школою – ми. Звозимо дітей з усіх наших сіл. Капітально відремонтували укриття, провели туди воду й каналізацію. Недавно зробили ремонт даху дитсадка, – ділиться Смалько.
Розповідає і про інші клопоти.
- Ледве позбулися московського попа, як Уманська митрополія прислала нам ще одного на заміну. У Моринцях в московський церкві навіть двері заварили, Звенигородська громада заборонила діяльність УПЦ МП на своїй території. Але пройшов час – і московські попи знову повернулися.
Запитую про президентів, які відвідували село. Бували в Шевченковому Леонід Кравчук, Леонід Кучма і Віктор Ющенко. Проігнорували – Янукович і Порошенко. Зеленського поки що теж не було. Ющенко приїздив і після закінчення своєї каденції.
РАКЕТИ НАД ШКОЛОЮ
Місцева школа в селі не схожа на інші. Перед нею пам'ятник – малий Тарас Шевченко з ягням. Колись стояв на околиці, і ягня розпиляли на метал. Скульптуру відновили й поставили під нагляд відеокамер.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810017-462.jpg)
Подвір'я школи викладено плиткою, вхід – із суцільного скла, у фойє – мармурова плитка. Дивуюся, а тоді бачу на фасаді табличку: «Школа збудована за підтримки Президента України Леоніда Кучми в 2004 році». Утім, тепер це не школа, а ліцей.
Директорка Наталія Красюк знайомить із закладом:
- Маємо 208 учнів, із них шестеро переселенців. Шістнадцятеро дітей разом із батьками виїхали з початком війни в Європу. Тепер навчаються індивідуально. Живуть в Чехії, Польщі, Німеччині й навіть Ірландії. На початку повномасштабної війни вчилися дистанційно, потім зробили велике укриття й перейшли на звичайне навчання. Маємо дуже багато переможців різноманітних онлайн-конкурсів.
![Красюк Наталія Красюк Наталія](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810015-843.jpg)
Директорка розповідає, що під час тривог всі організовано спускаються в укриття. Вчитель класу безпеки Сергій Сергійович їздить із Звенигородки.
Згадує, що якогось разу ракета пролетіла дуже низько.
- Діти зайшли, а ми спускалися останні. Коли бачу – ракета просто над школою і так низько, що, здавалося, номери й серію можна роздивитися. І це серед білого дня, просто посеред навчання.
Показують мені найкращий клас – 10-й. Кілька хлопців і дівчат розповідають про свої улюблені предмети. Одним цікаві точні науки, інші люблять читати зарубіжних класиків.
- Мій улюблений письменник – Оскар Уайльд, – каже 16-річна Яна.
Соромлюся запитати, але, судячи із захоплень, віршів не пише ніхто.
У кабінетах молодших класів дивують різнокольорові трикутні парти «Нової української школи». Згадую свою сувору готику 70-х років, і стає трохи заздрісно.
Укриття теж добротне і якісне. Проведені вода й каналізація. Молодші класи мають свої індивідуальні кімнати. Старші під час тривог ділять одне приміщення на два класи.
Тему війни ніяк не вдається облишити. У дворі стоять два жовтих автобуси.
- Один автобус забрали на фронт, а замість нього прислали новий. Було двоє водіїв, але один пішов воювати. Тепер маємо два автобуси й одного водія, – каже Наталія Михайлівна.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810019-976.jpg)
МУЗЕЙ У ШЕВЧЕНКОВОМУ НЕ РЕМОНТУВАЛИ 25 РОКІВ
Біля музею Шевченка на галявинах, залитих сонцем, квітнуть проліски, а трохи поодаль – підсніжники. Однак я їх спочатку не помічаю. Смикаю зачинені двері, доки із сусіднього приміщення не виходить працівниця.
- Кабінет Людмили Михайлівни тут, – каже.
Людмила Шевченко, директорка Національного заповідника «Батьківщина Тараса Шевченка», зустрічає біля порога. Пропонує каву.
- Минулого року за допомогою благодійників відреставрували крила вітряка поблизу села Будища. Це – найвища точка в нашій місцині. Колись там було дуже багато вітряків і відповідно мірошників. Як ви думаєте, яке найпоширеніше прізвище в Україні?
- Коваль?
- Ні, Мельник, Мірошник. І в родині Тараса Григоровича теж були мірошники.
Розповідає, що в музеї проводять конкурси художників. Майстер-класи для місцевих школярів та студентів дають знані митці.
- Туристичний сезон у нас розпочинається на Шевченкові дні, у березні, і триває до жовтня-листопада. Перед ковідом, можна сказати, переживали туристичний бум – внутрішній туризм виріс просто шалено. Потім усе завмерло, а тоді – війна. Найбільша наша проблема на сьогодні – ремонт музею. Останній робився в 1998–1999 роках. Відтоді стався великий прогрес у технологіях і матеріалах. Ми хотіли, щоби заповідник включили у «Велику реставрацію», але, знову ж, війна. Наш водій пішов воювати, гончар, він же сторож, – теж. Воюють і чоловіки кількох наших працівниць. Тому скажу так: наша головна мрія – перемога. Вона відкриє нам усі горизонти, – зітхає директорка.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810018-186.jpg)
Перед тим як попрощатися, іду до могили матері поета. Катерина Якимівна похована нижче від музею, в саду, серед старих яблунь і груш. Згадую, як читав у щоденнику поета спогади про перший рік життя без матері. Тарас разом із сестрами й братами прийшов гукати діда Івана на Святвечір: «Просили батько й мати...» На останньому слові діти спинилися й далі лише плакали...
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810014-104.jpg)
ТАРАСОВІ ДУБИ
Із головою громади Сергієм Смальком їдемо старим синім ВАЗ-21007 у Моринці, за 10 кілометрів. Шевченківські не люблять моринських, а моринські – шевченківських. Смалько намагається пояснити причину.
- Ви Шевченка читали? — Сергій Анатолійович не шукає обхідних шляхів. – Скажіть, ви хоч раз натрапляли на слово «Моринці»? Всі села навколишні Тарас згадує, а Моринці – ніколи. Здається, на весь «Кобзар» – одна побіжна згадка. І це про село, де нібито Тарас народився! Для чого таке писати? Тарас Шевченко в своїй автобіографії дав усі відповіді: «Народився в селі Кирилівці». Тобто в нашому селі. Все, крапка. Це вже після війни радянські секретарі райкомів почали вигадувати різні версії. Знайшли нібито запис у церковній книзі й почали возвеличувати Моринці. Так, мати Шевченка була з Моринців, але Тарас народився в нас. Чому комуністи так нахабно заперечують те, що написав сам Кобзар? Вони тепер знають, де він народився, а він тоді не знав?
Сергій Анатолійович розходиться не на жарт.
- Моринські називають жителів Шевченкового «кобзарями», а ми їх – «сиротами». Чому сиротами? Бо завжди на все ображені, що вся слава дісталася нам. Ще недавно в Моринцях не було на що подивитися. Тепер збудували кілька хат, розчистили гарний краєвид на урвище, збудували капличку, посадили кілька дерев та поставили пам'ятник Катерині Якимівні. А в нас усе оригінальне: ось могили батьків, ось хата дяка, де вчився Тарас, ось його подвір'я, ось музей.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_03/1709810016-779.jpg)
За словами Сергія Смалька, села до останнього пробували домовитися про створення однієї громади. Не дійшли згоди щодо її центру.
- Я пропонував усі компроміси: погоджувався бути заступником голови, пропонував розділений центр, коли, скажімо, школа – в нас, а лікарня – в них. Не захотіли. В підсумку Моринці приєдналися до Звенигородської громади. До Звенигородки від них – 33 кілометри. Уявіть, як це незручно!
У Моринцях прошу сфотографувати мене біля хаток над урвищем.
- Нащо воно вам? Сфотографуємося в Шевченковому.
Зворотною дорогою заїжджаємо в Будище. Спочатку спиняємося біля відреставрованого вітряка, потім їдемо дивитися на закинуту садибу Енгельгардтів. Біля найстарішого дуба, того, де Тарас ховав свої малюнки, – алея маленьких дубочків, висаджених із жолудів велета. У цей дуб кілька разів влучала блискавка, тому він накритий козирком і здалеку схожий на величезний гриб. На мене більше враження справляє інший гігант – 800-річний. Це просто красень у розквіті сил, без жодної сухої гіллячки! За ним – ставок і альтанка. Її збудували колись давно до приїзду грузинського міністра, батько якого загинув у Другу світову на Черкащині.
На завершення сільський голова показує мені дитсадок у Шевченковому, який активно реконструюють.
- Відновлюємо тут «радянську спадщину» – басейн. Подали документи й стали переможцями німецького проєкту зі встановлення сонячних акумуляторів. Вони нагріватимуть воду в басейні. Невдовзі німці мають привезти обладнання. Решту зробимо самі, – каже Сергій Смалько.
Виїжджаю з Шевченкового останнім автобусом. Він знову колихається на понівечених дорогах. В одному із сіл до салону заходить військовий. Його дружина лишається на зупинці і довго хрестить наш автобус. Війна не дає забути про себе.
Юрій Стригун, Черкаси – Шевченкове – Моринці
Фото автора